Polgári és kereskedelmi jogi kodifikáció Ukrajnában

Az ukrán Nemzeti Duma számos alapvető törvény megalkotása után elfogadta Ukrajna Polgári és Gazdasági Törvénykönyveit is. A törvénykönyvek 2004. január 1. napján hatályba léptek. Azt várhatnánk, hogy a kódexek rendet teremtvén a magánszféra viszonyai között megkönnyítik a jogalkalmazást, a nagyszámú kritika azonban feltevésünket kétségessé teszi. Tekintsük át a kódexek elfogadásának nehézségeit, főbb állomásait, a törvénykönyvek koncepcióit, szerkezeti felépítésüket, és a jogalkalmazók aggályait. 

Az elfogadás körüli nehézségek 

A magánszféra viszonyait az új kódexek hatályba lépéséig az 1968-as Ukrán Polgári Törvénykönyv szabályozta. Az utóbbi évtized gyökeres társadalmi és gazdasági változásainak hatására a szocialista rendszerre szabott kódex számos rendelkezése gyakorlatilag hatálytalanná vált. Az életviszonyok újfajta szabályozása iránti igény különtörvények elfogadásához vezetett, amelyek száma egyre nőtt. Amellett, hogy a kodifikálásnál gyorsabb megoldást nyújtó, ám csak egy-egy részterületre koncentráló törvények a Polgári Törvénykönyvet lényegében kiüresítették, és egymással sem harmonizáltak, a gyakorlatban egyre-másra jelentkeztek az olyan kérdések is, amelyekre semmilyen szabályozás nem vonatkozott. A változó életviszonyok már a ’90-es évek elején felvetették a megváltozott rend alapjait lefektető, a szabályokat egységes rendszerbe foglaló kódex kidolgozását.  

A kódexalkotás körüli vita egyik alapkérdése kezdettől fogva az volt, hogy a magánszféra valamennyi viszonyát egy kódex, a Polgári Törvénykönyv szabályozza, vagy pedig a gazdasági viszonyok szabályozására külön Gazdasági Törvénykönyvet kell alkotni. Az egykódexes szabályozás mellett érvelők szerint Gazdasági Törvénykönyv alkotása szükségtelen, mert a megalkotandó Ptk felölelné a kereskedőkre és a kereskedelmi ügyletek specialitásaira vonatkozó szabályokat is. A kétkódexes szabályozás mellett érvelők túlzottan tágnak tartották a Ptk által vindikált területet, és a gazdasági élet specialitásaira, valamint a gazdaság egy jogágon túlmutató, összetett szabályozásának szükségességére hivatkozva kívántak külön törvénykönyvet alkotni. 

Az egy, illetőleg kétkódexes szabályozás mögött meghúzódó koncepcionális ellentétek miatt két kodifikációs munkacsoport alakult. Az egyik célja a magánszféra viszonyait szabályozó Polgári Törvénykönyv, másiké a gazdasági élet viszonyait szabályozó Gazdasági Törvénykönyv megalkotása volt. 

A munkacsoportok között nem alakult ki érdemi együttműködés. A tervezeteket egymástól függetlenül dolgozták ki, nem fordítottak kellő hangsúlyt a kódexek közötti összhangra, ideértve a törvénykönyvek alkalmazási körének elhatárolását és az egységes fogalomhasználatot is. 

A munkabizottságok – a nemzeti és nemzetközi kritikákat figyelmen kívül hagyva – a konszenzus hiányában kidolgozott mindkét kódex tervezetét beterjesztették a törvényhozóhoz, a Nemzeti Duma pedig - a parlamenti bizottságok közötti párbeszéd kudarca ellenére - mindkét tervezetet megszavazta. A törvénykönyvek közötti ellentmondásokat, és az előre látható jogalkalmazási nehézségeket észlelve azonban az elnök megvétózta a törvénykönyveket, felszólítván a munkacsoportokat az ellentmondások feloldására, és „a törvénykönyvek lényeges átdolgozására”. 

A kényszerű átdolgozás főleg a két jogszabály alkalmazási területét, egymáshoz való viszonyát érintette. A törvényeket ilyen előzmény után, 2003. január 16. napján fogták el a honatyák azzal, hogy hatályba lépés időpontját 2004. január 1. napjában jelölték meg.     

A törvénykönyvek koncepciója, szerkezeti felépítése

A Polgári Törvénykönyv 

A Polgári Törvénykönyv kidolgozói olyan, elméletileg kellően megalapozott törvénykönyvet kívántak alkotni, amely szinte tankönyvszerűen tisztázza az új társadalmi-gazdasági rend addig még nem ismert, vagy alapvetően más elvek szerint működő intézményeit, az intézmények egymáshoz való viszonyát és azok szabályait. 

A kódexalkotók a monista szemlélet alapján kívánták egységes rendszerbe foglalni a szabályozás metodikája szerint összetartozó, egynemű normákat, és - szemben a Gazdasági Törvénykönyv megalkotására létrejött bizottság koncepciójával – elkerülendőnek tartották a közjogi-magánjogi, az anyagi-eljárás jogi normák keverését. 

A Polgári Törvénykönyv megalkotásán dolgozók nyitottak voltak a nyugati mintákra, elemezték a legújabb törvénykönyveket, így különösen az USA tagállamainak vonatkozó törvényeit, a német, olasz, cseh, svájci, és főleg a holland magánjogi jogalkotás legutóbbi fejleményeit, a szabályozás rendszerét, a nemzetközi szervezetek modelltörvényeit, és a nemzetközi szerződéseket. 

Az Ukrán Igazságügyi Minisztérium égisze alatt dolgozó bizottság 1996. márciusára elkészítette az új Ukrán Polgári Törvénykönyv Tervezetét. A Tervezet szabályozta a személyek jogát (ideértve a természetes és a jogi személyeket, ez utóbbin belül különösen a gazdálkodó szervezetekre vonatkozó szabályokat), a dologi jogot, a szellemi alkotások jogát, a kötelmi jogot (ideértve a kereskedelmi jog területére tartozó szerződéseket is), a családi jogot, az öröklési jogot, és tartalmazta a nemzetközi magánjog kollíziós szabályait is. A családi jogot és a nemzetközi magánjogot szabályozó könyvek utóbb kikerültek törvényből, és a Nemzeti Duma 6 könyvből, 90 fejezetből és 1308 szakaszból álló Polgári Törvénykönyvet fogadott el.  

A Polgári Törvénykönyv Első Könyve az Általános rendelkezéseket tartalmazza. Meghatározza a jogokat és kötelezettségeket keletkeztető tényállásokat, e jogok gyakorlására és védelmére vonatkozó szabályokat, bevezeti az önvédelem fogalmát, mint a jogok védelmének egyik eszközét.  Rendelkezik a cselekvőképességről, nevesíti a jogi személyek legfontosabb fajtáit, ezen belül különböztet nyereség orientált és a nonprofit szervezetek között. Meghatározza a polgári jogi jogviszony tárgyait (dolgok, értékpapírok, vagyoni jogok, nemvagyoni javak), rendelkezéseket tartalmaz a képviseletre, a gyámságra és a gondnokságra, valamint az elévülésre.

A Második Könyv a Személyhez fűződő jogokat tárgyalván a természetes személyek nem vagyoni jogaira nézve tartalmaz rendelkezéseket, meghatározza e jogok fajtáit, tartalmát, a jogok gyakorlásának szabályait, korlátozásukra vonatkozó rendelkezéseket, a jogsértés jogkövetkezményeit stb.

A Harmadik Könyv „Tulajdonjog és más dologi jogok” cím alatt rendelkezik a tulajdonjogra, a közös tulajdonra, az állami tulajdonra vonatkozós szabályokról, külön szabályozza a földtulajdont és a lakástulajdont, a tulajdonjog védelmét, bevezeti az idegen dologbeli jogok fogalmát, szabályozza a birtoklás kérdéseit, a személyes és telki szolgalmakat, az örökhaszonbérletet és a felülépítményi jogot.

A Polgári Törvénykönyv Negyedik Könyve a szellemi alkotások általános szabályai után az egyes szellemi alkotásokat tárgyalja. A szerzői jogi védelemben részesülő alkotások között nevesíti az irodalmi és művészeti alkotásokat, a számítógépes programokat, az adatbázisokat, a hanglemezeket, videojátékokat, a média által sugárzott műsorokat stb. Az iparjogvédelmi alkotások között szabályozza a találmányt, ipari mintát, használati mintát, az újítást, mikroelektronikai félvezetők topográfiáját, az új növény és állatfajtákat, a kereskedelmi nevet, védjegyet, a know-how-t stb.

Az Ötödik Könyv a kötelmi jog könyve, amely a kötelmekre vonatkozó általános szabályokkal indul, meghatározva a kötelem fogalmát, a teljesítésre vonatkozó alapszabályokat, a kötelem biztosítékait. Rendelkezik az engedményezésről és a tartozásátvállalásról, a kötelemszegésért való felelősség szabályairól és a kötelem megszűnéséről. Ez után következnek a szerződések általános szabályai, majd az egyes szerződésekre vonatkozó rendelkezések. A könyvet a szerződésen kívüli kötelmek zárják, itt említve többek között a kártérítést és a jogalap nélküli gazdagodást.

A Hatodik Könyv az öröklési jogon belül szabályozza a törvényes és a végrendeleti öröklést, az örökléshez való jog gyakorlását, a végrendelet végrehajtását, a hagyatékátadás szabályait. A korábbi két öröklési csoport helyett öt öröklési csoportot vezet be, és bevezeti az öröklési szerződés és a titkos végrendelet intézményeit is.

A Gazdasági Törvénykönyv

A Gazdasági Törvény megalkotói a Polgári Törvénykönyv Tervezetét kritikával illették. Abból indultak ki, hogy a Polgári Törvénykönyv kizárólag a szűkebb értelembe vett magánszférát: a magánélet vagyoni, lelki és érzelmi aspektusait hivatott szabályozni. A társadalom életének négy területét - a magánszférát, a családi viszonyokat, a gazdálkodással kapcsolatos, és a fogyasztóvédelem körébe eső viszonyokat –, amelyeket a Polgári Törvénykönyv szabályozni kíván, nem lehet egy kódexben egyesíteni, mert az említett viszonyokban az embereket eltérő célok vezérlik, mások az alapelvek és a magatartási szabályok. 

A Gazdasági Törvénykönyv kidolgozói szerint a gazdálkodással kapcsolatos valamennyi alapvető szabályt – ide értve a Polgári Törvénykönyvben szabályozni kívánt, de a gazdasági élethez kapcsolódó életviszonyokat is - egy helyen kell összegyűjteni, a részletes szabályozást pedig külön törvényekre hagyni, céljuk tehát a gazdasági életre vonatkozó szabályok kerettörvénybe foglalása volt. Tulajdonképpen nem is kódexet, hanem olyan törvényt kívántak alkotni, amely szerteágazó szabályok valamilyen rend szerinti összegyűjtésével inkább gyakorlati igényeket elégít ki, áttekintést ad a gazdálkodásra vonatkozó legfontosabb rendelkezésekről. 

A Gazdasági Törvénykönyvbe tartozó normákat a szabályozás tárgya kapcsolja egybe. Az egynemű, a szabályozás metodikája szerint összetartozó normák egyesítése nemhogy másodlagos, hanem kifejezetten kerülendő is. A gazdasági élet megfelelő rendezéséhez nem elegendőek a polgári jog eszközei, a gazdálkodással kapcsolatos viszonyokat egy olyan kódexben kell rendezni, amely egyesíti magában a magánjog és a közjog alapelveit. A gazdasági és kereskedelmi jog problémáival foglalkozó koordinációs bizottság elnöke, Mamutov-Znamenszkij egyenesen arra a következtetésre jut, hogy „a gazdálkodó tevékenységgel kapcsolatos viszonyokat objektíve nem lehet a magánjog és a közjog alapelveinek egyesítése nélkül rendezni.”   

A Gazdasági Törvénykönyv megalkotói nem tulajdonítottak meghatározó jelentőséget a nyugati mintáknak, nem zárkóztak el sem az újfajta fogalmak, megoldások bevezetésétől, sem a már meglévő fogalmak újradefiniálásától. A tervezet kidolgozói a dualista szemlélethez álltak közelebb.

Az említett koncepció alapján kidolgozott Gazdasági Törvénykönyv 8 részből, 41 fejezetből és 418 szakaszból áll. Az első rész a gazdálkodás általános szabályait tartalmazza. Meghatározza a törvény személyi és tárgyi hatályát, rögzíti a gazdálkodás alapelveit, kiveszi a gazdálkodók köréből az államot és az állami szerveket, rendelkezéseket tartalmaz a monopolizmussal kapcsolatban, védi a fogyasztókat és a vállalatokat a tisztességtelen versenytől.

A Gazdasági Törvénykönyv második része a gazdálkodás alanyairól szólván szabályozza létrehozásuk, nyilvántartásba vételük és megszüntetésük rendjét.

A harmadik rész a gazdálkodás vagyoni alapjait taglalja. Kimondja, hogy a gazdálkodás alapulhat tulajdonjogon vagy más dologi jogon, ilyen dologi jognak tekinti a „kezelői jogot”, az „operatív kezelés” és az „operatív használat” jogait. 

A negyedik rész a gazdálkodással kapcsolatos kötelezettségeket rendezi, megkülönböztetve a vagyoni és szervezeti kötelezettségeket, valamint a szociális-kommunális és közösségi kötelezettségeket. 

Az ötödik rész a gazdálkodással kapcsolatos jogszabálysértések következményei között önálló kategóriaként vezeti be a gazdasági jogi felelősség fogalmát, meghatározza a gazdasági szankciókat, itt nevesítvén a kártérítést, büntető szankciót (kötbért), a gazdasági-operatív szankciókat, adminisztratív-gazdasági szankciókat. 

A hatodik rész a gazdálkodás egyes területeire vonatkozó különös rendelkezéseket tartalmazza. Itt kaptak helyet a kereskedelmi tevékenységre, a kereskedelmi képviseletre (ügynöki viszonyokra), az innovatív tevékenységre, a pénzügyi tevékenységre és a kereskedelmi koncesszióra vonatkozó szabályok. 

A hetedik rész a külkereskedelmi tevékenységről szól, meghatározza a külkereskedelmi tevékenység fogalmát, rendelkezik ezen tevékenység alanyainak devizaszámláiról, a külföldi befektetésekről, a külkereskedők adóztatásának alapelveiről stb. 

Végül a nyolcadik rész a gazdálkodás különös rendszerei alatt különleges gazdálkodási szabályokat tartalmaz a szabad gazdasági övezetekre, a koncesszió alapján működő szervezetekre stb.  

A törvénykönyvek kritikái

Külföldi kritikák 

Az egykódexes vagy kétkódexes szabályozás körüli vitában az Ukrán Jogtudományi Akadémia külföldi elemzőket kért fel a kialakult helyzet, valamint az eltérő koncepciók értékelésére. A felkérésre Dr. Rolf Kniper „Észrevételek a Polgári és a Gazdasági Törvénykönyvek szabályozási területeinek elhatárolásához” című cikkében foglalta össze nézeteit. Felhívta a figyelmet arra, hogy az anyagi jogi és az eljárásjogi, továbbá a közjogi és a magánjogi szabályok szétválasztása a nemzeti kodifikációk fontos módszertani eszköze, rendkívül hasznos a rendteremtés és az átláthatóság szempontjából, egyúttal olyan európai alapelv, amelyet kodifikáció nem nélkülözhet. „Határozottan állíthatjuk, hogy sem a tradicionálisan piacgazdaságra épülő, sem az átmeneti piacgazdaságot szabályozó jogalkotók egyike sem próbálkozott meg az említett választóvonalak megsértésével, és nem egyesítette a magánjogot a közjoggal.” 

Kniper kiemelte, hogy azokban az országokban, ahol létezik kereskedelmi törvénykönyv, ott a kereskedelmi jog a magánjog részét képezi, rendszertanilag pedig az általános szabályokhoz képest speciális szabályokat állapít meg a kereskedőkre és az általuk kötendő ügyletekre. A kereskedelmi törvények megszületése történelmi okokra vezethető vissza, a külön-törvény meghozatalát tehát ezekben az országokban sem a rendszerbeli elhelyezés célszerűsége motiválta. Az újabb törvénykönyvek (holland vagy az olasz törvénykönyv) különösebb gond nélkül egyesítették a klasszikus kereskedelmi törvények tartalmi elemeit a polgári törvénykönyvekbe. A gazdálkodással kapcsolatos egyéb jogviszonyokat minden országban külön törvények szabályozzák, ezek azonban a közjog részét képezik, és nem a Ptk-ban találhatók. Hiba lenne a polgári törvénykönyvben elhelyezni az adózással, versenyjoggal, az építésre vonatkozó joganyaggal stb. kapcsolatos rendelkezéseket.

Kniper azonban nem csak a közjog és a magánjog szétválasztásának szükségességére hívta fel a figyelmet. Elvetendőnek tartotta azt a gyakorlatot, hogy egy kérdéskör szabályozási alapelveit az egyik törvény, részletszabályait pedig egy másik törvény tartalmazza. Ez a technika a jogalkotási hierarchiában különböző szintet elfoglaló jogszabályok esetén használatos (Alkotmány, törvény, rendelet), azonos szintű szabályoknál fölösleges ismétlésekhez, ellentmondásokhoz vezethet. Egy kérdéskör valamennyi lényeges elemét tehát lehetőleg a jogalkotás egyik részében kimerítően, egy joganyagban kell szabályozni, és kritikusan megjegyezte, hogy ez a hozzáállás nem jellemző sem a Polgári, sem a Kereskedelmi Törvénykönyvre.      

Elnöki vétók indokai

A megszavazott törvénykönyveket az elnök kétszer vétózta meg, második vétóját is azzal indokolta, hogy a kódexek nincsenek összhangban sem egymással, sem az Alkotmánnyal, sem pedig az Ukrajna által vállalt nemzetközi kötelezettségekkel. 

Mikola Szljuszarevszkij „Kommentár a Polgári és a Kereskedelmi Törvénykönyvekkel szemben emelt elnöki vétókhoz” című cikkében kifejteti, hogy az elnök főleg a Kereskedelmi Kódexet kritizálta. Alkotmányellenesnek találta a gazdaság állami irányítására vonatkozó rendelkezéseket, a természetes személyek korlátozását abban, hogy vállalkozóként léphessenek fel, a külkereskedelmi tevékenység szabályozásával kapcsolatos kérdéseket. A Kódex nem honosított meg új elvi alapokon nyugvó szabályokat, ehelyett számos, a rendszerváltás előtti időszakból visszamaradt szabályt tartalmaz, ezért a már hatályban lévő, az európai szabályozásra figyelemmel megalkotott törvényekhez képest is visszalépést jelent. Sok a kódexben az utaló szabály, és ugyanannak a szabálynak az ismétlése a törvénykönyv más részein. Az elnök kimondta azt is, hogy a törvény – eredeti célkitűzésével ellentétben - nem oldotta meg a jogszabályok sokasságából eredő problémákat, és nem is tekinthető a gazdálkodásra vonatkozó joganyag kódexének.  

Az elnök a Polgári Törvénykönyvet is kritikával illette. Néhány konkrét szabályán kívül leginkább azt sérelmezte, hogy sok utaló szabályt tartalmaz, túlzottan elméleti, gyakoriak benne az ismétlések, és nem mentes belső ellentmondásoktól sem. 

M. Szljuszarevszkij szerint „Összességében a Polgári Törvénykönyv értékélése nem olyan negatív, mint a Kereskedelmi Törvénykönyvé, de az elnök végkövetkeztetése az volt, hogy mindkét kódex átdolgozásra szorul.”

Kritikák a jogalkalmazók részéről

A törvénykönyvek elfogadása és hatályba lépése napjainkban is megosztja a közvéleményt. Számos aggodalom hangzott el a gyakorlati szakemberek részéről, a kritikák főleg a Gazdasági Törvénykönyvet érték.

Egyes vélemények szerint a Gazdasági Törvénykönyv helyenként visszalépést jelent, ami a kodifikáció elhúzódására vezethető vissza. A kódex olyan rendelkezéseket is tartalmaz, amelyek időszerűek voltak a kodifikáció megkezdésekor, de ma már nem azok. Számos kérdésben külön törvények születtek, amelyek korszerűbben szabályozzák a jelenlegi viszonyokat, mint az új törvénykönyv. 

Kritika érte a Gazdasági Törvénykönyvet a fogalmak tisztázatlansága miatt is. A kódex több helyen újonnan kreált, dogmatikailag kidolgozatlan fogalmakat használ, amelyek ellentétben állnak a Polgári Törvénykönyv által használt fogalmakkal. Gyakran példálóznak a Gazdasági Törvénykönyv 267. § 6. pontjával, amely a szállítási szerződést szabályozva úgy rendelkezik, hogy „A szerződés kimondhatja, hogy az áru átadása a szállítónak nem minősülő áruátadó, átvétele a vevőnek nem minősülő áruátvevő, az ellenérték megfizetése pedig a vevőnek nem minősülő fizető kötelezettsége”. Nem nehéz belátni, hogy ez a rendelkezés nem segíti a szállítási szerződés, és a gazdaságilag hozzá kapcsolódó egyéb jogviszonyok elhatárolását. 

A másik példát a gazdálkodás alapját képező vagyoni jogok körében említik. A Gazdasági Törvénykönyv 133 szakasza szerint a gazdálkodó tevékenység alapulhat tulajdonjogon, vagy más dologi jogon. A Polgári Törvénykönyv a hagyományos értelemben használja, és taxatíve felsorolja a dologi jogokat (személyes és telki szolgalmak, örökhaszonbérlet, felülépítményi jog), a Gazdasági Törvénykönyv fogalmi rendszere azonban ettől eltér, a dologi jogok fő fajtáinak a kezelői jogot, az operatív kezelés jogát és az operatív használat jogát tekinti, majd kimondja, hogy a gazdálkodás a Polgári Törvénykönyvben szabályozott más dologi jogon (birtoklás, használat jogán) is alapulhat. 
        
A legtöbb aggodalom azonban a jogalkalmazási nehézségekkel és a jogbiztonsággal kapcsolatos. Mind a gazdálkodók, mind a bírók, ügyvédek, jogtanácsosok számára nehéz eligazodni, hogy az adott esetben melyik törvénykönyvnek lesz kötelezőbb ereje, melyik rendelkezése alapján járjon el. A megteremtett kettősség magába rejti a visszaélések veszélyét mind a gazdálkodók, mind az állami szervek részéről, a Gazdasági Törvénykönyv ugyanis mellőzi a hatóságok felelősségének szabályozását, kizárólag a gazdálkodók ellen alkalmazható szankciókról szól.  

Jogalkalmazási nehézségeket vet fel az utaló szabályok nagy száma is.  A Gazdasági Törvénykönyvben 910, a Polgári Törvénykönyvben pedig 993 utaló szabály található, ez azt is jelenti, hogy a törvények gyakorlati alkalmazásának még közel kétezer jogszabály összehangolása, módosítása az előfeltétele, ezek hiányában a törvények nem lesznek képesek betölteni céljukat.   

Szép számban akadnak olyanok is, akik a Gazdasági Törvénykönyvet egyenesen lehetetlen vállalkozásnak tartják. E. Gramackij véleménye szerint „… nem lehet átkarolni a végtelent. Egy helyen sűríteni össze a jogágakat – a vállalkozókra vonatkozó joganyagot, a pénzügyi jog, az adójog és a vámjog szabályait, hozzávenni egy kicsit a Polgári Törvénykönyvből - nem más, mint mindent egy kódexben egyesíteni, azaz megalkotni Ukrajna Törvénykönyvét.”           

Összefoglalás

Ukrajna a FÁK államai között az első, amely a magánjogi viszonyokat átfogó törvénykönyvben szabályozta. A történelmi lépés eredménye – szakmai összefogás, konszenzusteremtő párbeszéd és kodifikációs tapasztalatok hiányában – vitatható. A szocialista jogtudomány által megalkotott gazdasági jog kodifikálásának sajátos koncepciója talán a világon először testesült meg a Gazdasági Törvénykönyvben, a kétkódexes szabályozás azonban nem teremtett rendet sem a polgári, sem a gazdasági viszonyok között. A konszenzusteremtés helyett a presztízsharcokra koncentráló elégtelen jogalkotói munka nehéz feladat elő állítja a gyakorlatot. Az ellentétek feloldásának egyik útja a két törvénykönyv eltérő fogalmainak összecsiszolása, és a duplán szabályozott viszonyok jogalkalmazók általi szétválasztása lenne. A másik - a jogalkotó utólagos segítségét igénylő, de a gyakorlat oldaláról egyre inkább felvetődő – megoldás egy egymondatos törvény elfogadása lenne, amely az egész Gazdasági Törvénykönyvet hatályon kívül helyezné.